Překlad a časování: vklidu
Pořád mám noční můry.
Od té doby co jsem zde, se to zlepšilo ale pořád je mám.
Není to tak zlé jako dříve.
Jsou součástí mého života.
Snažím se je ignorovat.
Když nemusím dělat jiné věci, tak odpočívám.
Sedím v místnosti bez přemýšlení a nic nedělám.
To mi pomáhá zabít čas.
Nechci o ničem přemýšlet.
Hodně lidí chtělo znát můj příběh.
Ale já je odmítal.
Často jsem byl unavený a vyčerpaný.
Proto jsem je odmítal.
Samozřejmě jsem mohl hodně udělat.
Pro ostatní je to těžké pochopit,
ale světu venku jsem nerozuměl.
Nikdy jsem neviděl svět za plotem tábora.
Věděl jsem, že je tam velká země, Severní Korea.
Ale myslel jsem, že je to stejné jako v táboře.
Nedokázal jsem si představit nic jiného.
Těžce pracovat jsem začal v 6 letech.
Když jsem začal chodit do školy, byl jsem ještě malý kluk.
Děti chodily do dolů tlačit vozíky.
Dospělí do nich nakládali uhlí.
Další děti sbírali spadané uhlí zpět do vozíků.
Tábor 14 Místo bez úniku
Jak vypadala krajina za táborem?
Rozsáhlé pohoří.
Co bylo na jeho vrcholu?
Plot z ostnatého drátu.
Tady byla vesnice, kde žili dozorci. Kolem byl ještě jeden plot.
Vlastní oplocená vesnice.
Střežená oblast ve střežením táboře.
To je šílené.
Báli se dozorci vzpoury?
Tady byl uhelný důl.
A tady žili vězni.
Zde jsem žil s matkou.
S matkou jsem žil v malém domě.
Byla tam jen jedna místnost.
Sloužila jako ložnice i kuchyně.
Nábytek tam žádný nebyl.
Neměli jsme jinou možnost než spát na podlaze.
V zimě jsme si oblékli všechno oblečení co jsme měli.
Mapa tábora je téměř hotová.
Kde se konaly veřejné popravy?
Tady na poli.
Připoutali je ke kůlům vedoucím kolem řeky.
Shine, jaká je tvá první vzpomínka na tábor?
Nic zvláštního.
Nic co by mi utkvělo v paměti.
Možná jedna věc. Když jsem šel na popravu se svou matkou.
Byl jsem ještě malý. Asi 4 roky.
To bylo poprvé.
Pamatuji si, že tam byl plakát informující o popravě.
Vždy tam byl plakát se jménem, místem a datem popravy.
Na popravy se chodily dívat tisíce vězňů.
Kromě vězňů, kteří museli zůstat v práci, byli donuceni přijít všichni.
Odsouzeného přivázali ke kůlu a přečetli rozsudek.
"Tito vězni nepracovali dost tvrdě a nebyli poslušní."
Okamžitě po přečtení byli zastřeleni.
Zpanikařil jsem.
To je moje první vzpomínka na tábor.
Bývalý důstojník tajné policie.
Jsem nachlazený, takže jsem moc nejedl.
Taky jsem moc nespal.
Proto je to pro mě těžké.
Věděl jsem, že musím jít brzo spát...
...kvůli dnešnímu interview, ale moc dobře jsem nespal.
Bývalý velitel stráže z tábora 22
Můžu si udělat pohodlí?
Je snadné se dostat v Severní Koreji do vězení.
Zatknou vás, pokud při vyslovení jména vůdce...
...Kim Ir-Sena nebo Kim Čong-Ila, vynecháte slovo "soudruh".
Za to vás hned sbalím.
V Koreji se kouří balené cigarety.
Dokud je ale papír na balení.
Pak se používají noviny.
Lidé kteří použijí fotku Kima, jsou deportováni do tábora.
Nikdy jsme nezatýkali ve dne.
Vždy v noci bez pozornosti sousedů.
Zatčení si sebou nesměli nic vzít.
Když se zatýkaly celé rodiny do politických koncentráků, vůbec nevěděli proč.
Důvod znal jen obviněný.
V táboře nesmí být rodina nikdy spolu.
Autentický záznam výslechu v Severní Koreji. Ze země ho vyvezla organizace pro lidská práva.
Po deportaci do tábora už nejste považování za člověka.
Jste zvíře.
My, stráže, jsme křičeli: "Nejste užiteční ani jako prasata."
V táboře je život vězně míň než život červa.
Nesměli se bránit, ani když jsme je mlátili.
Mohl jsem si s nima dělat co jsem chtěl.
Když jsem chtěl, mohl jsem je zabít.
Je to ostuda, že se na svou zemi můžu dívat jen z dálky.
U hranic můžu být trochu blíže Severní Koreji.
Můžu aspoň vidět svůj domov, i když jen z dálky.
Můj domov je támhle.
Severní Korea.
Když jsem přiletěl do Jižní Koreji, vyzvedli mě na letišti v Soulu.
Několik týdnů mě vyslýchala tajná služba.
Ověřovali mou výpověď.
Musel jsem i na detektor lži.
Vyšetřovatelé byli odborníci.
Tábory v Severní Koreji znali dokonale.
Nemohli jste nic zalhat.
Měli dobré informace.
Každého utečence ze Severní Koreje si prověří.
Musel jsem podepsat papír, že neprozradím obsah výslechů.
Jediné jídlo v táboře byla kukuřice a zelná polévka.
Třikrát denně každý den v roce.
Vždy to stejné.
Trestem byla poloviční porce jídla.
Asi jedna naběračka.
Vše bylo na rozhodnutí dozorců.
Bylo to dost málo.
Pořád jsme hladověli.
Maso jsme jedli jen, když jsme chytli krysu.
Když byla krysa v domě, zavřeli jsme všechny východy a zabili jsme ji.
V ohni jsme opálili chlupy,
stáhli jsme ji a vyvrhli.
Nakonec upekli v ohni.
Žádný zvláštní postup.
Krysa ma měkké kosti, takže jsme je jedli celé.
Můžete si myslet, že si vězni řeknou:
"Tak co, tak nás zabijou."
Ale to není pravda.
V táboře mají větší touhu žít než venku.
Za každou cenu chtějí přežít.
A pokud chcete přežít, musíte poslouchat.
Jinak budete zastřeleni.
Nahrávka z tábora 22, natočená poručíkem Kwon Hyuk.
Pět pravidel tábora.
1. Varování před pokusem o útěk
Vězeň chycený na útěku bude okamžitě zastřelen.
Každý kdo se stane svědkem pokusu o útěk a nenahlásí to,
bude okamžitě zastřelen.
2. Zákaz krádeží
Každý, kdo ukradne nebo ukryje potraviny, bude okamžitě zastřelen.
3. Bezvýhradná poslušnost vůči dozorcům
Každý, kdo se nevhodně vyjádří nebo projeví neposlušnost,
bude okamžitě zastřelen.
4. Zákaz střetávání mužů a žen mimo pracoviště
Jestliže dojde k sexuálnímu kontatku bez předchozího svolení,
budou okamžitě zastřeleni.
5. Povinnost upřímně litovat svých chyb
Každý, kdo nepřizná své chyby, naopak je popře nebo k nim zaujme chybný názor,
bude okamžitě zastřelen.
V táboře byli důstojníci, kteří dohlíželi na sexuální styky vězňů
a případné těhotenství.
Ženy byly zneužívány dozorci a někdy i otěhotněly.
Život v táboře je těžký, takže ženy byly smířené se vším.
Doufali, že se budou mít lépe, když se zalíbí dozorci a budou s ním mít dítě.
Příklad: Když se mi líbila nějaká žena...
Většina byla pohledná.
Než přišly do tábora, byly často bohaté.
Proto měli pěkné tváře.
Když se mi nějaká líbila, zavolal jsem si ji domů.
Věděla, že nemůže odmítnout, jinak ji zastřelím.
Občas některé z nich otěhotněly.
Tak jsme je z něčeho obvinili a zabili.
Viděl jsem na vlastní oči ženu, která čekala dítě s dozorcem.
On ji pověsil na větev stromu a bičem ji ubil k smrti.
Nyní vítám kamaráda ze Severní Koreje.
Shin Dong-hyuk, politický vězeň,
narodil se v severokorejském táboře, kde byl do roku 2005,
kdy utekl.
Jsme rádi, že tu dnes jsi.
Děkuji za pozvání.
Podle vlády Jižní Koreje je v táborech vězněno asi 200 000 lidí.
V Táboře 14, kde jsem žil, je asi 20, 30 tisíc lidí.
Mí rodiče se poznali až v táboře.
Můj otec dostal matku jako odměnu za tvrdou práci.
Dozorci je oddali.
Takhle jsem se mohl narodit v koncentračním táboře.
Bylo jasné, že tam budu až do smrti.
Tábor 14 je tábor smrti. Nikdo nemůže být propuštěn.
Věděli jsme, že musíme bezvýhradně poslouchat dozorce.
Za ty roky jsem neviděl nikoho si stěžovat.
Díky práci pro lidskoprávní organizaci LiNK jsem přednášel po celém světě.
V Americe, Kanadě, Evropě a také v Japonsku.
Nikde jsem se ale necítil jako doma.
Veřejné popravy se netýkaly jen dospělých,
ale také dětí.
Měl jsem 7 nebo 8 let.
Každý týden nám učitel prohledával kapsy.
Ve třídě nás bylo 35.
Učitel nás náhodně vyvolával a prohledával.
U jedné spolužačky našel několik zrn kukuřice.
Když jsme ukradli jídlo, tak jsme ho hned snědli.
Ji bohužel chytili.
Učitel dal zrna na stůl a ona si musela kleknout.
Nemilosrdně ji bil rákoskou.
Začalo to v osm ráno a skončilo kolem jedné.
Žadonila o milost, ale on ji ignoroval.
Stále ji bil.
Pro něj to byl trénink.
Taky jsem tak jednou dostal.
Nakonec spadla na podlahu a byla v bezvědomí.
Vzali jsme ji na záda a odnesli domů.
Měla rozbitou hlavu a krvácela.
Druhý den nepřišla do školy.
Učitel nám nařídil ji dovézt.
Od rodičů jsme se dozvěděli, že je mrtvá. Dostala infekci do rány.
Nikomu z nás tato událost nepřišla divná.
Taková byla pravidla tábora.
Považovali jsme proto za normální, že ta holka byla tak krutě potrestána.
Za pět ukradených zrn.
Někdy jsme se smáli.
Nevím už jak často.
Jako malý jsem byl dost naivní.
Neměl jsem žádné ambice, tak jsem hodně mluvil a smál se.
V táboře na sebe všichni donášeli. Bylo to pravidlo.
Musel jsem špehovat rodiče a oni zase mě.
Nebylo pochyb o tom, že musím veřejně kritizovat své rodiče na politickém shromáždění.
Jednou, to mi bylo 14, jsem přišel domů a byl tam můj bratr.
Neměl to dovolené.
Měl být v práci.
S matkou mluvili velmi tiše.
Něco jsem ale zaslechl.
Bratr utekl z cementárny.
Ptal se matky co má dělat.
Pokud by ho chytili, byl by zastřelen, protože bez povolení opustil továrnu.
Matka mu řekla, že tam zůstat nesmí.
Musí se schovat v horách a opustit co nejrychleji tábor.
Slyšel jsem jak mu to řekla.
Sevřelo se mi srdce
Matka si z každého jídla trochu schovávala pro případ nouze.
Nyní z toho uvařila rýži pro mého bratra.
Byl jsem hladový každý den, ale nic mi nedala.
To mě naštvalo.
Nevím.
Asi proto jsem je nahlásil učiteli.
Utíkal jsem za učitelem a řekl mu, že má matka a bratr chtějí v noci utéct.
Než jsem mu to řekl, tak jsem smlouval.
Měl jsem dva požadavky.
Řekl jsem, že mu musím říct něco důležitého.
Proto bych měl dostat dobré jídlo
a také jsem chtěl být vedoucí třídy.
Slib ale nedodržel.
Byl jsem strašně naivní.
Byl si naštvaný na matku, že chtěla utéct s bratrem a ne s tebou?
Nevím
Dneska už si nejsem jistý zda skutečně chtěli utéct.
Tehdy jsem měl teprve 14 let.
Měl jsem pocit, že chtějí utéct.
Udělal jsem co mi říkal instinkt a nařizovala pravidla.
Nahlásil jsem je,
ale když o tom teď přemýšlím,
nemůžu si být jistý, že chtěli utéct.
Bylo ale jasné, že bratr utekl z cementárny.
Proto jsem to nahlásil učiteli.
Ale to už je pryč
Kvůli tomu jsem si taky prošel krutou zkušeností.
Byl jsem na matku a bratra velmi rozlobený.
Ale už se na to snažím nemyslet.
Nyní se snažím dělat opačné věci.
Potřebuji pauzu
Už to nevydržím
Můžeme skončit? Je to hodně vyčerpávající.
Pokud by je nahlásil někdo jiný,
nebylo by to pro mě tak zlé.
I když... kdyby je nahlásil někdo jiný,
pravděpodobně bych nepřežil.
Protože mě a otce by odsoudili, že jsme tomu jen přihlíželi.
A nechali je utéct.
Jak by to otec nemohl vědět.
Určitě by nás veřejně popravili.
Přes to všechno jsem to nahlásil učiteli
a díky tomu jsme s otcem přežili.
Prosím přelož, co jsem říkal.
Ráno poté co jsem je nahlásil mě zatkli.
Zavázali mi oči, abych nic neviděl
a odvezli mě náklaďákem pryč.
Vůbec jsem netušil kam mě berou.
Dokud jsme nedorazili k velké budově.
Věděl jsem, že tam odvádí vězně.
Cela byla velmi malá.
Tak akorát, abych mohl ležet.
Díra v rohu sloužila jako záchod.
Podlaha byla betonová
Vzali mě do vyslýchací místnosti.
Zavázali mi oči.
Vyslýchali mě dva lidé.
Na cokoli se mě ptali, vždy hlasitě křičeli.
Bili mě do hlavy.
Byl jsem malý, takže mě nebyli moc tvrdě, aby mě nezabili.
Pak na mě zase křičeli.
Byl jsem jen malý kluk.
Vyděšený.
Pořád se ptali na stejné věci.
Proč matka a bratr plánovali útěk?
Proč chtěli utéct?
Co má rodina plánovala?
Pořád se na to dokola vyptávali.
Nepřestávali v bití.
Potom mě pověsili
a pálili mě ohněm.
Nevím co si pod tím ostatní představují,
ale v mém případě přivázali ruce a nohy k lanům.
Potom mě vytáhli tak, že jsem měl záda vyboulená k podlaze.
A pak mě pálili na zádech.
Je pravda, že se v táborech mučilo?
Mučení? To bylo běžné.
To je úplně normální. To je standard.
Nejen v politických táborech.
Každý zatčený je mučen.
Mučili jsme vodou i ohněm.
Měli jsme mučírnu s velkým akváriem.
Vězně jsme spustili do vody na laně až po pusu.
Měl jsem pedál, abych to mohl ovládat nohou.
Když jsem šlápl na pedál, vezeň byl celý pod vodou.
Hloubku jsem mohl řídit pedálem.
Bolest při dušení a strach z utopení jsou nesnesitelné.
Co to je mučení lanem a vodou?
Můžu na to odpovědět později?
Hodně z toho, co se mi stalo v minulosti, si už nechci pamatovat.
Kdyby mě jen bili, tak bych byl v pohodě.
Pořád mám ještě jizvy od popálenin.
Proto se to vrací, když o tom mluvím.
V táboře mě bili, to bylo normální.
Podívej se na mé ruce. To není normální.
Jsou ohnuté a deformované.
Než mě mučili, tak byly rovné.
Nejen ruce. Také nohy a zbytek těla.
Když mě mučili, měl jsem svázané ruce za zády.
Tím se víc a víc ohýbaly.
Když se sprchuju a vidím ta zranění, tak jsem fakt nasranej.
Proč musím mít tak křivé ruce,
jizvy...
Nemyslím na to jen teď, když o tom mluvím.
Taky když se osprchuju
a dívám se do zrcadla.
Nemám zdravé ruce jako ostatní.
A kvůli jizvám po mučení nemůžu nosit kraťasy.
Fakt mě to nasralo.
Později jsem se zeptal proč jsem trestaný, když jsem matku s bratrem nahlásil.
Ukázalo se, že učitel o tom nic neřekl.
Lhal.
Nakonec mě přesunuli do větší cely, kde už byl starý muž.
To bylo moje jediné štěstí.
Rány z ohně se zanítily.
Vyčistil je aniž by se odvrátil.
Byl mnohem starší.
Dnes vím, že jsem přežil jen díky němu.
Nějakou dobu jsem se nemohl hýbat.
Pomáhal mi chodit na záchod.
Hodně mi pomohl
I přes zoufalou situaci.
Naučil jsem se od něj to, co bych se v táboře nikdy nenaučil.
Bylo mi 14 a poprvé v životě jsem zažil laskavé chování.
Poprvé.
Bylo to velmi příjemné.
Předtím jsem nevěděl, že lidé jsou společenští tvorové.
Nevěděl jsem, že si lidé můžou tak pomáhat.
Jednoho dne přišli dozorci a pustili mě z vězení.
Můj starý přítel mi přál vše nejlepší.
Jeho poslední slova byla: "Ať se ti daří. Musíš přežít."
Zatkli mě 6. dubna 1996.
S mučením začali ještě ten den.
Propustili mě 29. listopadu stejného roku.
Po sedmi měsícíh.
Nejprve mě vzali do stejné místnosti, kde mě poprvé vyslýchali.
Byl tam můj otec.
Až tehdy mi došlo, že otce zatkli spolu se mnou.
Celou dobu jsem o něm nic nevěděl.
Jako při zatčení nám zavázali oči a odvezli náklaďákem.
Pak jsme někde zastavili a museli jsme vystoupit.
Když nám sundali pásku z očí, byli jsme na popravišti.
Bylo tam hodně lidí.
S otcem jsme museli stát v první řadě.
Byla to poprava mé matky a bratra.
Naše propuštění bylo záměrně naplánované tak, aby jsme byli přítomni této tragédii.
Na vlastní oči jsem viděl...
Na vlastní oči jsem viděl, jak je popravili.
Matku oběsili a bratra zastřelili.
Nic jsem necítil, protože jsem nevěděl co je rodina.
Myslel jsem, že si to zasloužili, protože porušili pravidla.
Místo toho jsem byl naštvaný.
Na matku, že jsem kvůli ní musel tolik trpět ve vězení.
Už nevím jak reagoval otec.
Moc jsem si ho nevšímal.
Myslím že brečel.
Mně z toho nebylo dobře,
ale můj otec měl v očích slzy.
Brečel si?
Vůbec.
Nenaučil jsem se brečet při pohledu na smrt matky.
Ale naučili mě hlásit něčí neposlušnost.
Jinak byste se se sami provinili.
Proto jsem nebrečel,
když popravili mou matku.
Nikdy jsem necítil vinu, i když jsem často zabíjel.
Po popravě obyčejného vězně jsme dostali extra příděl:
kus masa a dvě lahve alkoholu.
V politickém táboře takové odměny nejsou.
Když jsme někoho zabili, mysleli jsme, že děláme dobrou věc.
Chránili jsme naši zemi.
Když jsme se nechtěli špinit, vybrali jsme si skupinu vězňů.
a řekli: "Jednoho z vás zabijete nebo já vás zabiju všechny."
Proč bych si měl špinit ruce od krve.
Byly jednodušší způsoby.
Stačilo čekat než jednoho vězně ve skupince ubili k smrti.
Sídlo LiNK (Svoboda pro Severní Koreu)
Čau, rád tě vidím.
Shin spolupracuje s LiNK od konce roku 2008.
Slyšeli jsme jeho příběh a
nyní bude dělat přednášky po celých státech.
V roce 2011 se vrátil, aby tu byl trochu stáleji.
A řekl svůj příběh vládám po celém světě.
Je to příběh o tom proč my všichni jsme tady.
Začneme naše turné.
Zabubnujte.
Poslouchejte co uděláme.
Během hodiny se sbalíme.
???
V létě 2004
přišel do továrny nový vězeň.
Předtím jsem ho nikdy neviděl.
Byl přidělen k mé skupině.
Pracovali jsme spolu.
Byl mnohem starší než já.
Vyprávím příběhy jako stará babka.
Hodně mi o sobě řekl.
Příběhy z života mimo tábor.
Jak předtím žil.
Jak byl šťastný.
Já jsem byl přesný opak. Narozen v táboře.
Celý život vězeň.
Proto mi detailně vyprávěl o světě mimo tábor.
Na svou minulost byl velmi hrdý.
Nikdy jsem svět neviděl a nedokázal jsem to pochopit.
Mluvil o tom, že spal v posteli,
o domě ve kterém bydlel,
o pořadech co sledoval v televizi a rádiu.
Jednou cestoval do Číny.
A další podobné věci.
Neznal jsem ty věci.
Nelyšel jsem o nich. Natož abych je viděl.
Nic to ve mně nevzbuzovalo.
Nejvíce upoutalo mou pozornost jídlo.
On jedl maso na grilovačkách.
Jedl kuře.
To jsem také chtěl.
Pouze ta představa jak bych mohl žít.
V táboře nebylo moc o čem mluvit.
Ale jídlo zajímalo všechny vězně.
Proto jsem byl tak zvědavý na jeho historky o jídle.
Nakonec mě napadla myšlenka na útěk.
Chtěl jsem vědět, zda opravdu existuje takový svět.
Na vlastní oči jsem chtěl vidět, že ty věci existují.
Představil jsem si ty skvělé věci. Poprvé v životě jsem chtěl pryč z tábora.
Jednoho dne jsem mu řekl, že bych chtěl utéct
a poznat svět, o kterém mluvil.
Důvod proč jsem chtěl utéct nebyla svoboda.
Nemyslel jsem na svobodu.
Ačkoli jsem mohl být zastřelen za pokus o útěk,
aspoň jednou v životě jsem chtěl ochutnat kousek kuřete nebo vařené maso.
Aspoň jednou v životě.
Chtěl jsem jíst rýži, dokud bych nebyl plný.
To jediné jsem chtěl.
2. ledna 2005 jsme šli do lesa sbírat dřevo.
Dobře jsem to místo znal.
Hranice tábora s elektrickým plotem byla blízko.
Poblíž nebyli stráže a my běželi k plotu.
Kamarád lezl první.
Dostal ránu proudem a umřel.
Jeho tělo spadlo na dráty a udělalo mezeru.
Přes jeho tělo jsem mohl prolézt ven.
Elektřina mi poranila nohy.
Měl jsem spálené holeně.
Neměl jsem čas si prohlížet rány.
Měl jsem štěstí, že jsem venku.
Škoda že se nám oběma nepodařilo utéct.
A oboum přežít.
Za plotem jsem začal utíkat.
Chtěl jsem rychle pryč.
Jediná myšlenka byla, abych utekl z tábora.
První rano na svobodě to byl šok.
To co jsem viděl první ráno byl pro mě šok.
Viděl jsem volně chodit lidi. Mluvili spolu a smáli se.
Nikdo je nehlídal.
Nikdo nesalutoval policajtům, když šli kolem.
Nosili barevné oblečení.
Nosili co se jim líbilo.
Cítil jsem se jako v nebi.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Tomu že svět, který vidím, existuje.
Je to pro mě velmi těžko popsatelné.
Pro mě to byl paradox.
Když jsem našel prázdný dům, šel jsem dovnitř něco ukrást.
Nevěděl jsem co jsou peníze.
Viděl jsem ale lidi, jak používají papírky, za které dostanou jídlo a další věci.
Když jsem našel prázdný dům,
ukradl jsem tam jídlo, oblečení
a někdy i peníze.
Byla zima a já potřeboval oblečení.
Slyšel jsem tam o Číně.
Když jsem došel k hraniční řece, bylo už šero.
Řeka byla zamrzlá, takže bylo snadné přejít.
Tak jsem se dostal do Číny.
V tom čase mohli utečenci přecházet bez potíží řeku.
Bylo tam málo vojáků.
Teď už je to mohem těžší.
Nejvíce lituji, že jsem se nikdy neusmál na svého otce.
Musí hrozně trpět.
Bití, mučení...
Možná ho za můj útěk zastřelili.
Možná je mrtvý.
Ví váš syn, co jste udělal v táboře v Severní Koreji?
Samozřejmě mu všechno řeknu.
Až bude dost starý a pochopí to.
Můj chlapec toho o Severní Koreji moc neví a zatím ho nechci děsit.
Ještě je na základní škole.
Až bude na střední, řeknu mu pravdu.
Co jsem dělal, kde jsem pracoval, jak tam funguje společnost
a proč dědeček utekl do Jižní Koreje. Na to je ještě čas.
Teď si ale myslím, že to je moc brzy.
Korea by se mohla někdy sjednotit.
Po pravdě se toho bojím.
Mohl bych potkat lidi, které jsem mučil.
Pokud ještě žijí.
Když o tom přemýšlím, tíží mě špatné svědomí.
Proč jsem se tak choval? Všichni jsme lidské bytosti.
Kde je popelník?
Můžu otevřít okno?
Teď v Jižní Koreji vám o tom můžu říct...
Když ne já, tak to udělá někdo jiný.
Všechno musí být diskutováno mezinárodní veřejností. Otevřeně.
Je hodně věcí, o kterých se musí mluvi...
...a hodně zpráv očitých svědků musí být určitě vyšetřeno.
Nejprve jsem s vámi nechtěl mluvit.
Nechtěl jsem nic říct, protože mě to poškodí.
Ale když to neřeknu já, řekne to někdo jiný.
Měl jsem 21, 22 let, hvězdičky na ramenou.
Vznášel jsem se v oblacích. Vždy jsem měl zbraň.
Ničeho jsem se nebál.
Pouze jsem musel sledovat vězně a když už mě to nebavilo,
tak jsem je zastřelil.
Lidský život v táboře měl cenu mouchy.
Nikdy nikdo mi neřekl, že jsem udělal něco špatného.
Tohle bylo v táborech pro politické vězně.
Nikdy jsem nechtěl dělat takové interview.
Dnes v noci uvidím přátele.
Hodně z nás se potkáváme.
Někteří lidé se mi vyhýbaji, protože se mě bojí.
Připomínám jim staré časy.
V uniformě vypadám hůř než gestapo.
Zlehčil jsem to, protože mě to tak učili.
Pokud nekouříte, také nebudu.
To je naposled.
Až skončíme, tak už o tom nikdy nepromluvím.
Pokud jde o mé tělo, tak žiji v Jižní Koreji.
Ale moje mysl žije stále v táboře.
Pořád se cítím jako bych nepřekonal hranice tábora.
Rád bych se vrátil do Severní Koreje, domů,
do tábora.
Chci žít v domě, kde jsem se narodil.
Chci tam farmařit a žít z toho co si vypěstuju.
I kdybych jedl jen kukuřici.
Pokud se někdy otevřou hranice se Severní Koreou, chci být první kdo se tam dostane.
Chci žít v táboře, kde jsem se narodil.
Když jsem žil v táboře, prožil jsem hodně bolesti.
Hladověl jsem
a bili mě, protože jsem nedělal dobře svou práci.
Ale v Jižní Koreji musíte trpět, když nemáte dost peněz.
Je to vyčerpávající. Všechno je o penězích.
To mi tady ztěžuje život.
Když o tom přemýšlím, tak v táboře byly sebevraždy jen zřídka.
Život byl těžký a vyčerpávající. Byli jsme vězni do konce života.
V Jižní Koreji je hodně sebevražd. Lidé umírají.
Vypadá to, že lidé tu nic nepotřebují.
Mají jídlo, oblečení. Ale je tu více sebevražd než v táboře.
V novinách o tom píšou každý den.
Co ti chybí ze života v Severní Koreji?
Trápí mě svědomí, které jsem dříve neměl.
V táboře, kde jsem žil, jsem měl čistší srdce.
Byl jsem opravdu naivní. Nemusel jsem nic řešit.
Nemusel jsem přemýšlet o ceně peněz a řešit problémy s pěnězi jako v Jižní Koreji.
Ačkoli nechybí mi všechno z toho tábora.
Chybí mi čistota mého srdce.
Nevím jak to říct.
Chybí mi nevinné srdce.
V tuto chvíli je pracovních táborech v Severní Koreji uvězněno 200 tisíc lidí.
Velmi doporučuji knihu Útěk z Tábora 14 od Blaine Harden.